Усе, що ви побачите, чистісінька правда.
Окрім того, що лиси крадуть.
Це образливий стереотип.
За підтримки Лисячої Ради Північної Південної Америки
Дякую.
Ґрасіас.
Дора, Дора, Дора-дослідниця
Хто ж ця неймовірна дослідниця?
Я наплічник, що говорить!
А я мапа з ротом.
Хапайте наплічники, їдьмо! Застрибуйте, уперед!
Показуй шлях
Крадію, не кради!
От біс!
Дора-дослідниця!
ДОРА І ЗАГУБЛЕНЕ МІСТО
Доро! Дієґо! Вечеряти.
Але, мамцю, ми саме збиралися мандрувати.
Ні. Ходімо.
Дієґо завтра рано вставати.
Він житиме в місті.
У його мами нова робота.
Так, пам'ятаю.
Ми ж казали не наряджати Бутса.
Він дика мавпа і не повинен носити одяг.
-Смакота! -Просто чудово.
Смачно!
А ти вимовиш «delicioso?»
Скажи «delicioso!»
Вона це переросте.
Смачно!
Не починай. Забудь про це.
ПАРАПАТА
Дядьку, що таке Парапата?
Парапата – це легенда інків.
Стародавнє місто,
загублене в часі.
Дослідники шукають його сотні років – і марно.
Переїхавши до джунглів, ми також
його шукали.
А там є золото?
За легендами, там більше золота, ніж у всьому світі разом.
Знайдемо золото і візьмемо собі?
Ні, ні. Ніхто золота не візьме.
Ми хочемо знайти Парапату з археологічних міркувань.
Ми ж дослідники, а не мисливці за скарбами.
А дослідників цікавить відкриття нового.
Це і є скарб.
-Що? -Не розумію.
Коуле, їм по шість років.
Красти – погано, досліджувати – добре.
-Ясно. -Я так і сказав!
Не зовсім.
У загубленому місті Парапата мають бути золоті статуї котів.
І мавп. Таких, як Бутс.
Мавпи найкращі.
Та ну! Ягуари значно крутіші.
Мавпи гойдаються, лазять і говорять з нами.
Неправда. Бутс з тобою не говорить.
Він уміє говорити.
Я краще знаю! Я старший.
Ти кричиш на мене, бо не хочеш звідси їхати.
Звісно, саме тому я й кричу.
Я скучатиму за тобою, Дієґо.
І я скучатиму за тобою, кузино.
І за Бутсом.
Збережи це. Найкращі друзі назавжди.
До нової пригоди, кузино.
До нової пригоди, кузене.
-Ходімо, Дієґо. -Ходімо.
Бувай, Доро.
Дієґо!
ДЕСЯТЬ РОКІВ ПО ТОМУ
Привіт! Я Дора!
За мною женуться злі карликові слони.
Вимовите «злі карликові слони?»
Пощастить іншим разом, злі слони.
Вибач, каймане,
найбільший хижаче Амазонії.
О, малятка.
Бувайте!
А це Бутс!
Привіт, Бутсе.
«Привіт, Доро. Яка буде пригода?»
Сьогодні ми продовжимо наші десятирічні пошуки Парапати.
Поглянь!
Листолаз жахливий.
У нього дуже отруйна шкіра, від доторку паралізує все тіло.
Вимовите «важка нейротоксичність?»
Бувай, смертоносна жабо. На все добре.
Обвал!
Цієї печери тут не було.
Сім'я кажанів, волохатоногих вампірів, вибачте.
Древні інки.
Парапата.
Дивись, Бутсе.
Якщо віриш у свої сили, немає нічого неможливого.
Я в порядку, Бутсе!
Можеш покликати на поміч маму й тата?
ІСТОРІЯ ІНКІВ
Тепер можна поглянути на статую?
-Ти нарубала дров? -Ага.
Ти нас так налякала. Якби Бутс нас не знайшов...
Пробачте. Я майже певна, що вона з часів Пачакутека.
Мітки, вони нагадують якусь...
-Мапу. -Що?
Мапу!
Ось він.
Пазл, якого бракувало.
Ми знайшли Парапату!
Зачекайте, де ваш захват?
-Ви все розгадали, правда? -Що?
-Ви знаєте, де шукати Парапату. -Ні.
Я бачу позначку.
-Хіба? -Ми не позначаємо червоним.
Ви знаєте, де воно!
-Ми поспішили з позначкою. -Погане рішення.
Так, ми справді знаємо.
Інки дійшли до такої частини Перу, що ніхто б і не подумав.
Саме там ми з твоєю матір'ю і знайдемо Парапату.
І зі мною.
Пробач, золотко, але ти ще не готова, як ми побачили нині.
-Ні, ні, я готова, мамо... -Пробач, рішення остаточне.
-Мамо... -Ні.
Золотко...
Ти добре знаєш джунглі.
Ти в них своя.
-Але ти там зовсім сама. -І що тут поганого?
Ми не завжди будемо поруч, щоб тебе порятувати.
Їдь у місто. Заведи собі друзів.
Доро, хутчіш! У тебе літак.
Але я не хочу їхати в місто.
-Я там нікого не знаю. -Там у тебе сім'я.
Ви з Дієґо дружили. Він теж, мабуть, за тобою скучав.
Я вважаю, що тобі буде корисно
побачити світ, пожити серед дітей свого віку.
-Це може допомогти. -З чим?
Доню, у тебе боа на шиї.
Знаю.
-Це боа. Він як боа. -Це кумедно.
Поклади боа на землю.
Ми хотіли поговорити ще про дещо.
-Я сам. -Добре.
Сядь, юна леді.
-Що таке? -Сідай.
-Треба поговорити. -Про небезпеки великого міста.
Тебе запрошуватимуть на вечірки.
І деякі з них звуться «рейви».
А ходять туди «рейвери».
Вони люблять світляні палички
намисто з цукерок і торбинки з горохом.
І музика там отака:
Не зупинити!
Відриваймося!
Так, вона дуже агресивна. Дуже агресивна.
Так.
Ясно.
Обережно там. Ось що ми хочемо сказати.
-Краще б так сказав. -Було б простіше.
Супутниковий телефон. Дзвони нам будь-коли.
І відстежуй наші координати на мапі.
Це не те саме.
Я дослідниця, як і ви.
Доню, у тебе цілий світ – досліджуй!
Побач його.
Заведи друзів.
Ось де справжнє дослідження.
Але...
я не знаю як.
Усе ти знаєш.
Просто будь собою, Доро. Добре?
Їдь. Бо запізнишся на літак.
Люблю тебе.
Доро,
і ніяких мавп у місті.
Вона знала, друже.
ГОЛЛІВУД
Ого!
Привіт! Я Дора!
Я Дора! Привіт!
Рада познайомитись. Привіт!
-Ти її бачиш? -Ні.
А якщо ми її не впізнаємо?
Даруйте! Вибачте!
-Вибачте! -Обережно!
-Не думаю, що це буде важко. -Пробачте! Даруйте!
Доро! Вітаємо в місті!
Тітко Сабріно!
-Дядьку Ніко! -Доро!
Привіт! Я так за вами скучила.
-І Дієґо! -Привіт.
Ого!
Ти такий худий і високий! Як пальмове дерево.
Ти на себе геть не схожий.
-Дякую? -Нам буде так весело разом!
Ти значно енергійніша, ніж я пам'ятаю.
Ходімо!
Бабусю!
Я скучила за тобою!
Ти ба! Доросла дівчина!
І досі з чубчиком.
Ого!
Усе таке рожеве.
І гармонійне.
Батьки думали, що тобі сподобається.
Я тобі щось привезла.
Що це таке?
Батончик, який ми розділили, коли ти їхав з джунглів. Пам'ятаєш?
А де твій?
Мабуть, я його з'їв.
Років десять тому.
Пробач. Я...
Я думала, що ми складемо його докупи.
Ну нічого.
Усе буде чудово!
Ага. Що ж...
Тобі треба поспати.
Добраніч, кузино.
На добраніч, кузене.
Добре.
Відійдіть від автомобіля! Підніміть руки!
Наплічник, наплічник
У наплічнику безліч речей і також дрібничок
Що ти співаєш?
Я завжди співаю. Щоб нічого не забути.
Ого!
Невже?
Так ми поїдемо до школи?
Секунду. Можна?
Зніми це.
Отак.
Це щоб затесатися між аборигенів?
Щоб твій перший день вдався.
Я тебе уникатиму, не ображайся.
У школі треба вижити. Це кошмар.
Просто будь собою.
Я тут новенька. Як тебе звати?
Ого.
Ану, дівчино. Торбу на стіл.
Привіт, я Дора. А це – наплічник.
Ага.
-Що це? -Сигнальний факел. На випадок біди.
Спрацював!
А це що?
Таблетки йоду для очищення води.
Генератор.
Радіостанція.
П'ятиденний запас продовольства.
Одноточкова система укриття з гамаком.
Для сну на урвищі.
Сюди з цим не можна. Забереш після занять.
Що таке?
А йо-йо можна?
Ви ж розумієте, що йо-йо – це моя найстрашніша зброя.
Невже?
Вибачте. Спізнилися. Ходімо.
Проходьте!
Благодійні тістечка!
Врятуйте тропічний ліс! Тістечка на доброчинність!
-А що сталося з тропічним лісом? -Його нищать.
О, ні. Який із них?
Дейнтрі? Ясуні? Ель-Юнке? Гог? Тонґасс? Какум?
Їх усі?
Тваринництво й рільництво справді загрожують Амазонії.
Однак через природоохоронні заходи і рослинну дієту
ми допоможемо тропічним лісам.
Ти хто?
Чого ти така розумна? І що забула в моїй школі?
Дора. Училася з професорами вдома.
Батькам здалося, що мені потрібна соціалізація.
Ось безкоштовне тістечко.
Дякую!
-На все добре. -І тобі. Бувай!
-Вона приємна. -Де там.
Це Семмі Мур.
Вона відмінниця, тріатлоністка й голова класу.
Однолітки від неї, мабуть, у захваті.
Від неї?
Та де.
Її всі ненавидять. Найгірша людина на Землі.
Привіт! Я Дора! Класна футболка.
ТИ ТУТ
Ми не там.
Земля. Ми десь отут.
Виправити тобі?
Готово.
Любиш астрономію?
Звісно. А хто не любить?
Що це? Щось сталося?
Ранковий дзвоник. Пора. Дякую.
Бувай. Візьми тістечко.
-Дякую! -Це Ренді Воррен.
Його теж уникай.
Чому?
Тому.
Отже, погляньмо, хто з вас прочитав твір.
Хто такий Мобі Дік,
і чому цей роман досі актуальний?
Слава богу. Ще хто?
Ти новенька?
Тоді представся.
Привіт. Я Дора. Кузина Дієґо.
Мобі Дік – це кит.
Роман – ностальгійне привласнення західним автором
колонізованих культур,
що пояснює його статус в американській літературі.
Звідки ти перевелася?
З джунглів.
Мої батьки – професори. Я багато читаю.
Дурка!
Дякую, Доро.
Схоже, в класі з'явилася нова зірка.
Мабуть, я вранці висловилася нечітко.
Якщо хочеш вистрелити в королеву,
не промахнися.
Немає нічого небезпечнішого за поранену тварину.
Багато що небезпечніше за поранену тварину.
-Наприклад, здорова тварина. -Перестань! Просто перестань.
Я стежитиму за тобою.
До побачення! Добре сьогодні працювали!
Ми молодці! Кінець уроків!
Якщо тобі кудись потрібно
Мене ти знати повинна Бо я мапа
Як там школа, дітки? Усе гаразд?
Прекрасно! Ідеально!
Ага. Прекрасно. Ідеально.
-Так. -Доню, як справи?
-Розкажіть, де ви. -Усе добре. Слухай уважно.
-Так. -Координати 1.832.
Ми наближаємося до цілі.
Перепрошую?
Я застрягла!
Не знаю, чи ти мене чуєш, але наші координати – 2.3674.
Сумую за тобою!
Ти це куштував? Це неймовірно!
-Як це зветься? -Макарони з сиром.
Дякую! Ви молодці!
Смачно!
Лишіть повідомлення.
Мамо, тату, це знову я.
Де ви?
Зателефонуйте мені.
Лишіть повідомлення.
Привіт, мамо, тату.
Подзвоніть мені.
У п'ятницю йдемо в природничий музей.
Сумую за тобою, за Бутсом. За всім.
Зимові Танці, 12 Грудня ОДЯГНИСЯ УЛЮБЛЕНОЮ ЗІРКОЮ!
Ти сонце. Розумію.
А ти водень!
З нього складаються зірки.
Люблю цю пісню! Хочеш потанцювати?
Пробач, Доро. Я не танцюю.
-Гаразд. -Але...
Можу затримати дихання на цілих сім хвилин.
Батьки залишали мене без нагляду в громадському басейні.
Вдаючи, що тонеш, привертаєш увагу.
Показати?
Я люблю танцювати.
Я добре танцюю.
Павич!
Поглянь туди.
Погляньте! Це Диско Дурка.
Слон!
Ви подивіться.
Господи, їй доведеться змінити школу.
Ходімо, кузене.
Цей ти знаєш. Танцюй!
-Горила! -Танцюй, Дієґо, танцюй!
Танцюй, Дієґо, танцюй! Танцюй, Дієґо, танцюй!
Дієґо, зачекай!
Принаймні люди танцюють і плескають.
Вони сміялися з тебе.
Вони сміялися з нас обох!
Ти тут уже давно. Невже не помічаєш?
Я все бачу. Я не дурепа.
Проте я мушу бути собою. По-іншому я не вмію.
То просто припини.
Хоч на один день перестань бути собою і поводься нормально.
Дієґо, ми ж дружили. Чому все так змінилося?
Бо тут не джунглі, де можна робити що заманеться
і дружити з мавпою.
Це старша школа.
Це життя або смерть.
Мені було важко й без опіки над шкільною дивачкою.
Доро?
Що ж.
Часом кожному потрібно сховатися. Ні?
Здається, я ніколи не почувалася самотньо,
коли була сама в джунглях.
Але тепер, коли навколо інші діти,
мені постійно самотньо.
Дієґо мене ненавидить.
Ні.
Ви сім'я, любонько.
Бабусю.
Я дивачка?
Не більше, ніж усі інші.
Це не «ні».
Я принесу тобі бобів, гаразд?
Отже, ось перелік здобичі.
Правила ви знаєте.
Згрупуйтеся по четверо й наробіть фото.
Якщо я буду потрібен, шукайте мене в кафетерії,
де я міркуватиму про свою долю.
Можна до вас?
Четвертий не потрібен?
Привіт, будемо разом?
Можна до вас?
-Привіт. -Можна до вас?
Та ви знущаєтеся.
Це мало статися.
Між вами ніби кішка пробігла.
Це через танець Диско Дурки?
-Рада, що ти згадала про... -Жартую, мені начхати.
Так. «Знайдіть предмет, якому понад тисяча років.
Два бали за найстаріший експонат». Ходімо!
Боже, чому ти вічно всім заправляєш?
-Даруй? «Заправляю». Серйозно? -Ага.
Що далі? Я «надокучлива?» Чи надто «різка» для тебе?
Погано засвоїв «Вступ до сексизму».
Що? Хочеш щось додати?
Мені зараз так страшно.
Як щодо єгипетської виставки?
Будь-що з Єгипту буде найстарішим експонатом.
Друзі?
Думаю, я можу тобі допомогти.
Почула про ваше полювання.
Ти бачила плакати з Єгиптом.
-Коли вона відкривається? -Аж через два тижні.
Її саме вивантажують у підвалі.
Слухай...
Якщо це так важливо, я проведу тебе туди.
ВХІД ЗАБОРОНЕНО ЛИШЕ ДЛЯ ПЕРСОНАЛУ
Дурний пошук звуть «біг за гусьми».
А я люблю бігати за гусьми.
Поки ти її не впіймаєш, це весело.
Спіймані гуси дуже злі!
Розкладено за джерелами,
тому староєгипетські експонати повинні бути тут.
-Вітаю. -О ні, її піймали!
Я можу пояснити, чому я тут.
-Хтось іде. -За мною.
Ховайтеся!
-Куди? -Туди, туди!
Дивись, хто тут нишпорив.
Порушниця.
Злодійка.
Або дослідниця.
-Привіт, Доро. -Привіт, я Дора, і...
Ви знаєте моє ім'я?
Допоможіть мені.
Полювання на скарби виграли ми.
Що? Ні!
Відпустіть!
-Ні! -Зачекайте.
-Що сталося? -Це таке полювання?
А ви що тут робите?
Солодких снів, Доро, а коли прокинешся,
допоможеш нам знайти своїх батьків, а тоді – Парапату.
Що відбувається?
Де ми?
Здається, нас розвантажують з літака.
Ми не на літаку. Не може...
Господи, ми таки на літаку!
Покинули країну без паспортів. Повідомте посольство.
Доро, що сталося?
Вони прийшли по мене. Шукають моїх батьків. І Парапату!
Серйозно?
Шукачі скарбів?
Я вчив китайську. Ви говорите іспанською!
Треба тікати.
Звісно, Дора взяла з собою в музей ніж.
Бачу трьох найманців. Озброєних.
А ось і четвертий.
Здається, він мене побачив.
Він іде сюди.
Мене тут нема. Я аватар.
Доро! Це ти!
-А ви хто? -Друг твоїх батьків.
Я врятую тебе, Доро!
Ідіть зі мною, якщо жити...
Де він дівся?
Він помер?
Зі мною все добре! Допоможіть мені.
Треба тікати. Негайно!
Босе!
За ними!
Мої батьки не підписували дозволу на джунглі!
Чому ми тут?
Де музей? Чому, чому, чому?
Як нам звідси вибратися?
Не знаю.
Я не придумав, що робити після ящика.
Крадій напоготові!
Хоч би там що, дістань мапу.
Крадій, так, красти.
Що це за порятунок такий?
Який уже є.
Так. Дозвольте мені.
-Привіт. -Що за...
Лис украв мою мапу!
Де вона? Де вона?
Що вам не зрозуміло? Допоможіть!
Знайшов! Ось ти де, подруго.
Не крадь, ти... крадій!
Вона шикарна.
Прокляття!
От біс! Я застряг догори дриґом.
Крадію, ні...
-Молодець, Крадію. -Я знаю.
Хапай її!
Доро!
-А тепер що? -Швидше!
-Де дівся наш рятівник? -Утік!
-Сідайте! -Відчиняйте!
-Сідайте! -Я не жартую!
Гадюко, вантажівку! Не дамо їм утекти!
Тримайтеся!
Пробачте!
Вони за нами?
Де вони ділися?
Це єдиний шлях тут. Стеж за дорогою.
Уже ні.
Діти, з вами все добре?
-Не зовсім. -«Не зовсім?»
Страшенна недооцінка.
Мене викрали й переслідували якісь поганці!
І лис у масці! Це всі бачили, правда ж?
Навіщо лисові ховати морду?
Хто впізнає якогось конкретного лиса?
Ви знаєте моє ім'я?
Востаннє я бачив тебе ще немовлям.
Я Алехандро Ґутьєррес.
Я професор стародавніх мов університету Сан-Маркос у Лімі, Перу.
Ми з твоїми батьками багато спілкувалися, поки вони були тут.
Проте два тижні тому вони перестали дзвонити.
Відтоді... silencio.
-Тобто тиша. -Це я зрозумів.
На мої дзвінки вони теж не відповідали.
Твій батько надіслав мені це за тиждень до зникнення.
Татів щоденник.
Я приїхав глянути, що з ними.
Вистежив їх аж сюди.
Я тут чекав від них сигналу.
А тоді побачив, як ти визирнула з ящика,
і подумав: «Дора!»
Дора, викрадена дівчинка!
Але як ви мене впізнали?
Ну, ти не дуже змінилася.
Проте, на жаль, я гадки не маю, як знайти твоїх батьків.
Не хвилюйтеся. У джунглях я їх знайду.
Їдьмо!
Секунду.
Краще подзвонимо в поліцію,
хай нас врятує спецзагін.
Так, ще один непоганий варіант.
Авжеж!
Алло? 911? Можете приїхати й забрати нас?
Ми на розі Тропічної і Лісу.
Усе, я зрозуміла! Просто хочу додому.
Тут ми й загинемо.
Роззирніться.
Люди помирають саме в таких місцях.
Насправді люди помирають всюди.
-Ти навіюєш безнадію. -Діти.
Знайти Дориних батьків – наш єдиний шанс повернутися додому.
Вони щось придумають.
Дора – моя кузина, і я не покину її саму
з цим дивним і нервовим незнайомцем.
Дякую, Дієґо.
А тепер на пошуки Дориних батьків.
Отам! Це їхня машина!
Ось. Це він. Наш сімейний знак.
Звідси вони йшли пішки.
Ми на місці?
Де твої батьки? Я їх не бачу.
На авто далі не заїдеш.
-Джунглі густішають. -То як ми...
Ми підемо пішки.
На щастя, я до цього підготувався.
Можливо, я трохи переборщив з припасами.
Розбирайте.
Це справжній кошмар!
Перший я не піду.
Доро, йди ти. Так буде правильно.
Вам нема чого боятися.
Джунглі цілком безпечні!
Просто ні до чого не торкайтеся. І дихайте неглибоко.
Твої батьки точно пішли сюди?
А це що таке?
Попередження.
Тотеми.
За легендою, древнє ополчення
заповзялося захистити Парапату від сторонніх очей.
Ніхто не бачив «Los Guardianes Perdidos»,
загублених хранителів, кілька століть.
А це що таке?
Кечуа.
Мова древніх інків. Вражає.
Що це означає?
«Усі, хто шукає Парапату,
неодмінно загинуть».
Ну все, я хочу, щоб по мене приїхали батьки.
Нема чого боятися.
Чесне слово.
Не потрібно надто перейматися.
Зніміть його з мене! Зніміть його!
Ось чим небезпечні зайві хвилювання.
-Ти в нормі? -Усе гаразд. Абсолютно.
Я знайшов ще одне червоне коло.
Знак моїх батьків.
-Мабуть, ми вже близько. -Дякую, дякую!
Ми їдемо додому.
Це табір моїх батьків.
Принаймні був. Ось їхні речі.
За нами спостерігають.
Я це відчуваю.
Вбийте його! Швидко!
Бутс!
Бутсе, я така рада тебе бачити!
Вона знає цю мавпу?
Авжеж, вона знає цю мавпу.
Слава богу.
Він їх бачив.
Даруйте. Це Бутс. Бутсе, це мої друзі.
Вони тут, щоб допомогти.
Ні. Ми тут, щоб нас урятували.
І щоб ти знала, ми не друзі.
Малювали поспіхом.
-Бачите, як поспішали? -Ага.
Я вистежу своїх батьків краще, ніж будь-які найманці.
Ми повинні знайти їх перші.
Зупинімося на хвильку? Мені потрібно дещо зробити.
-Що? -Дещо.
Що саме?
Я знаю, що таке.
-Хочеш какати. -Ні, не це.
Ясно, що хочу какати! Я не какала дві доби!
Я пітнію, і кожен крок – це агонія!
Не дивіться й вуха позатуляйте!
Треба було сказати до того, як ти повторила «какати» 47 разів.
Не треба боятися.
У мене є ідея.
-Заспіваємо про це пісню. -Не заспіваємо.
Знаєш, мені перехотілося.
Може, просто повернемося до решти і...
Серйозно? Ти носиш її в наплічнику?
Туалетна лопатка.
Копаймо туалетну ямку
Копай, копай, копай
Берися за лопатку Це дуже просто
Копай ямку глибоку І щоб не було змій
Розказую це тобі Щоб ти стала мудріша
Не забувай Це природне добриво
Семмі, я в тебе вірю. Ти зможеш.
З погляду біології вибору в тебе немає.
Ну все, бувай. Ходімо, Бутсе.
Усе добре.
Нічого боятися.
Недобре. Зовсім недобре.
Тікаймо, тікаймо!
На нас летять справжні стріли!
Копати туалетну ямку
Копай, копай, копай
-Тікай! -Відверніться!
-Не до того! -Не бачимо!
-Тікай щодуху! -Тікаймо!
-Що таке? -Прокляття!
Прокляття нас уб'є. Ми всі помремо!
Туди! За мною!
Сюди!
У мене поцілили! Я стікаю кров'ю!
Сили мене покидають!
А, ні! Це сік. Пакетик пробили.
Думаю, ми в безпеці. Поки що.
Не в безпеці!
Хочу додому!
Діво Маріє, рятуй!
Я живий! Я здоровий!
Друзі...
Не скажу напевне,
бо я, здається, щойно серйозно пошкодив мозок,
але я вважаю,
що ми наткнулися на «Los Guardianes Perdidos».
Загублених хранителів.
Ви ж казали, що це просто легенда.
Такі самі символи сонця інків, як і на тих тотемах.
То це справжні стріли?
Якими можна вбити?
Різьба автентична.
Ти в порядку?
«В порядку?»
В порядку?
Ні, я не в порядку, ясно?
Я хочу додому!
Втикати в телефон у крижаній кімнаті,
попиваючи каву-фрапе!
Знаю, що це дуже банально, але саме цього я й хочу!
До речі, туалетна пісня збрехала.
Це було небезпечно, в мене летів дощ стріл.
Ненавиджу цей ліс!
Не можу люто піти, бо джунглі мене зжеруть!
Пісня допоможе.
Нормально часом біситися
Нормально...
Досить уже пісень!
Добре.
Теж прийшов покричати на мене?
Ні.
Радше втік сюди від криків.
Відповідати за інших страшно.
Самій значно простіше.
Точно?
Знаю, вона часом справді нестерпна, але...
не така вона й погана.
Вона тобі подобається.
Що? Ні.
Я такого точно не казав.
Загрозливі для життя ситуації
прискорюють процес парування багатьох видів.
Стоп, ні. Притримай коней.
І прошу, більше ніколи не кажи «парування».
Ніколи.
Вибираймося звідси.
Ми взагалі правильно йдемо?
Що?
Сліди лисиці.
Я вивчив цю ділянку.
На півночі – свіжо прорубана стежка, на сході – руїни.
-Бачив їхні позначки? -Ні.
-Тоді прямуймо на північ. -Так ішли вони.
Привіт!
Що це було?
Уже й мавп боїшся?
Мавпи піднімають речі втроє важчі за них.
Тобто, «так?» Гадюка боїться мавп.
Просто факт про мавп.
От і все.
Де вони?
Вони точно загинули. Лишилися ми з тобою.
Звісно, доведеться створити сім'ю.
Ніякої сім'ї.
Подумай днів два.
Де ви пропали?
-Привіт. -Доро, пробач.
Усе гаразд, Семмі.
Ми бачили найманців.
Вони попереду нас.
Йдемо за ними на безпечній дистанції.
Ні. Ми за ними не підемо. Мої батьки пішли не туди.
Тато казав, що шлях до Парапати пролягає повз оперу.
Збудовану, ще коли була
каучукова лихоманка.
Мабуть, лишилися самі руїни.
Ось куди вони пішли.
Ось і вона.
Колись була.
Схоже, оперні співаки тут давненько не бували.
Ага.
Збудували її європейці,
а джунглі відібрали.
Мої ноги.
Чому земля як шоколадний пудинг?
Перепрошую.
Зачекайте!
Я з'їв багато «фліхолес» і «чимічанґу».
Я їв «чилі кон карне».
Я з'їв багато «посоле».
Секунду. Ви помітили, що стіни стають вищі?
Сипучі піски!
Та ви жартуєте!
Сипучі піски існують?
Я думав, що таке буває лише у відеоіграх. Як у «Пастці!»
Це ж класика.
Як нам звідси вибратися?
Перше правило сипучих пісків – не панікувати.
Бо тільки глибше засмокче.
Ляжте на спину.
Потрібно розподілити вагу.
Добре.
Ні, я не лягатиму.
Це вкрай неправильно.
Тепер легенько ворушіть ногами,
щоб вода могла потрапити між піщинок.
Коли звільните ноги,
просто пливіть на спині.
Та ну його. Ми тут помремо.
Дивіться. Вдається!
Давай.
Дякую.
Допоможіть!
Алехандро, не ворушіться. Не...
Чому ви всі замовкли?
Безнадійно, так?
О, ні! Киш!
Ні! Тільки не на лице.
Ще один самець. Вони битимуться.
Не думаю, що вони б'ються.
О, то це самка.
Вони не б'ються. Вони паруються!
-Геть! -Швидко, знайдіть гілку.
-Я тону! -Зараз!
Друзі, сюди!
У джунглях повно дерев, а гілки нема.
О, ні!
Алехандро!
Я бачу ноги. Людські ноги!
Сюди!
Ану разом. Раз, два, три!
-Я живий? -Так!
-Я живий! -Так!
Я живий...
Я думав, що помру.
Так дивно, коли дорослі плачуть.
Не знаєш, куди відвести очі.
Я був таким дурнем!
А тоді скорпіон почав
паруватися в мене на голові.
Мені так прикро.
Усе моє життя – брехня.
Я шахрай.
-Ні! -Так.
Усі інколи так думають, Алехандро.
Я поганець.
-Ні. -Так.
-Ні. -Саме так. Так.
Я поганець!
Ні, ви не поганець. Глибоко всередині ніхто не поганець.
-Дякую, Доро. -Уставайте.
Де ми?
Тут хтось живе.
І він іде сюди.
Моїх батьків вона не бачила.
І не дуже хоче допомагати мені в цих пошуках.
Може, вона знає, де Парапата.
Парапата!
А це вже їй цікаво.
Гадаю, це ми?
Це не до добра, правда?
-Усі згодні, що це так? -Ага, трохи.
Що? Що вона сказала?
Сказала, що кожен, хто шукає Парапату, проклятий.
Це чудово.
Також вона сказала, що знає дорогу до річки.
Вона може завести вас додому.
Усіх вас.
Так. Так! Я врятована!
Я... Тобто,
якщо, звісно, ви впораєтеся без нас.
Ти втягнула мене в це, але тепер рятуєш,
тому вважай, що ми квити.
Я піду з тобою. Не покину тебе саму.
Окрім того, ти моя кузина, і так заведено.
Тут наші шляхи розходяться.
От лихо...
Надіюся, ти не загинеш.
Ти теж.
Вона дивиться?
-Ага. -Треба йти.
Дієґо, Доро, ходімо.
Каже не сходити зі стежки.
Ходімо. Бувайте.
На все добре, Доро.
Чому вона так спішить нас вивести?
Ренді, чекай, стій.
О, ні!
Ні, ні, бігом! Треба їх попередити!
Таке не щодня побачиш.
Ти впевнена?
Ну, вона сказала йти сюди.
Нічого не торкайтеся.
Так!
Ми пройшли!
Порснуло мені в обличчя!
Це спорове поле!
-Не вдихайте спор! -Геть звідси!
Усе гаразд.
Спори не отруйні, бо ми б уже вмерли.
Ходімо, Дієґо.
Що?
-Що? -Нічого собі.
Що діється?
-Ти чудна. -Ви теж.
-Ні, ти чудна. -Ні, ви.
-Ти! -Ви! Він!
Цей одяг мені більше не потрібний!
Це скоро минеться. Усе гаразд!
Гаразд? Ти жартуєш?
Це неймовірно!
Привіт, Доро!
Привіт, Мапо! Я думала, що загубила тебе.
Мене не загубиш. Я завжди з тобою!
Привіт, Доро.
Наплічнику!
Мій рот на замку!
Привіт, Доро.
Камінчику, ми не знайомі.
Але приємно познайомитись.
Усі тут!
Поглянь! Татів щоденник!
Стривай!
Ти в порядку, Доро?
Не вдалося. Я не готова.
Візьми мене за руку. Спробуймо разом.
Семмі! Ренді!
Тримайся, Доро.
Дякую, друзі!
Що нам робити?
Заспіваймо їй пісню.
Вона їх любить.
Прошу, Доро, не вмирай, Залишайся жива
Якось так би заспівала Ти сама
-Поганенько я співаю. -Вдалося!
Вона прокидається.
Гей!
-Ренді. -Слава богу.
Бутс!
Семмі!
-Привіт. -Ви вернулися.
-У тебе гарний голос. -Ну...
Інколи пісня доречна.
Проте не часто.
І нікому не кажи про це.
Ти оклигаєш.
Знаєш, Доро, я...
Я завжди пам'ятав про джунглі.
А ти...
Ти була моєю найкращою подругою,
моєю першою подругою.
Я радий, що я тут, з тобою, Доро.
Це ж...
Це ж наша нова пригода, кузино.
Наша нова пригода, кузене.
Мені наснився дуже дивний сон.
Вхід у Парапату має бути серед цих гір.
Чудово. Вперше мені
здається, що в нас усе йде добре...
Забудьте мої слова.
Усе це було внизу?
Чудово, тепер ми застрягли в ямі.
Ого.
Зірки.
Це карта зірок.
Ми як завжди.
Проте зірки не на своїх місцях.
Круто.
Загадка джунглів!
Не думаю, що це загадка джунглів.
Бо загадок джунглів просто не існує.
Слухайте, я бачив кілька фільмів про джунглі.
Для розгадки треба розставити зірки правильно.
Після цього кам'яні колеса закрутяться, і ми побачимо скарб.
Буде круто.
Потрібно лише зрозуміти, як зрушити першу зірку.
А чи варто до цього торкатися?
Що це таке?
Нехороший шум.
Стривайте.
Зірки розміщені правильно.
Це південна півкуля.
Я просто не з того боку дивилася.
Проте це все одно загадка, так?
Не думаю, що це загадка.
-Це «пукіо». -Що за «пукіо?»
Древній підземний акведук.
Інженери-інки будували дуже складні зрошувальні системи.
Вода тече вниз через тяжіння.
Не займай важелів, Ренді!
Я шукаю вимикач!
Якщо це акведук,
треба просто відкрити шлюз.
Ти все про акведуки знаєш?
Ми їх торік вивчали на історії.
Ти ж була. Якраз тоді носила рожеве й червоне.
Я часто на тебе дивлюся!
Треба знайти шлюз. Де цей шлюз?
Перестань повторювати «шлюз».
Тут механізм, який керує шлюзом.
Так він називається! У нас зараз більші проблеми!
Візьміться за руки. Покрутимо разом.
Раз, два, три!
Це наш останній шанс. Зараз або ніколи.
Хто з вас уміє затримувати повітря на сім хвилин?
Через воду не бачу,
та думаю, ніхто з вас руку не підняв.
Це зроблю я.
Рятуй, Пречиста Діво!
Дора!
-Дора! -Що?
-Доню! -Доро!
Мамо!
-Моя дівчинко. -Люба!
Привіт!
Ренді вдалося! Ми живі!
Тітко, дядьку!
Хтось пояснить, що сталося?
Нас викрали найманці, які шукають Парапату.
Грандіозний вчинок! Я практично супергерой!
О!
Вітаю, Дорині батьки.
Доню, хто всі ці люди?
Ми Дорині друзі. Зі школи.
Усе гаразд.
Ми на екскурсії.
А де найманці?
Алехандро врятував нас від них. Він з нами.
-Хто? -Ваш давній друг.
Алехандро, з університету. Ти відсилав йому свій щоденник.
Мій щоденник украли за кілька днів до експедиції.
Команда Браво...
говорить лідер Альфи.
Ви його не знаєте, так?
Гадина.
-Ми їх знайшли. -Сюди.
-Діти, назад. -Точка зустрічі – Дельта.
Мої координати маєте.
Ви мені збрехали.
Ні, ні.
-Я тебе перехитрив. -Це те саме.
Як перехитрив усіх суперників до тебе.
Хто б міг повірити, що моїм найбільшим досягненням,
фінальним актом успішної кар'єри мисливця за скарбами,
буде поєдинок з соціально непристосованою ботанкою з джунглів...
-Обережно! -і трьома школярами-невдахами.
Їх не знаю, тому нехай.
А тепер, якщо ваша ласка,
відведіть мене до Парапати.
Ви туди не зайдете. Місто неприступне.
-«Неприступне!» -Точно не зайдете.
-Знаю! -Добре.
Замовкни!
Ти ж не хочеш, щоб з нею
щось сталося?
-Звісно, що ні. -Добре.
Добре.
Якщо всі добре поводитимуться,
я заберу своє золото,
ви повернетеся додому живі-здорові.
Ви ж розумна сімейка.
То зробіть розумний вибір.
Вирушаємо! Ходімо.
Мені так прикро. Це моя вина.
Зробимо, що він каже, і підемо.
Прикро, як же прикро.
-Це нам прикро. -Ні, нам.
-Ми тебе любимо. -Це я винна.
Можете нарешті замовкнути?
Мені довелося терпіти твій безглуздий позитив три дні!
Твій невтомний оптимізм – справжній кошмар!
Тому замовкніть! Замовкніть!
-Пробачте за це. -Замовкніть!
Не базікати.
І тим більше не співати.
Чому ви зупинилися?
Ми вже на місці?
Ні, ні. Це...
-Стривайте! -Ні, стривайте!
Ого.
Парапата.
Вона існує.
Заночуємо під тими ворітьми.
Ходімо.
Ходімо!
Ні, Бутсе, не треба! Ні!
Треба робити, що він каже.
Що там ззаду таке?
-Діти! -Тікайте!
Це справді моя найстрашніша зброя.
Гадюко! Що там у вас?
Опусти.
Що сталося?
Гадюку зайойокали.
-Знову? -Знову.
Ведіть професорів до воріт.
Я кілька днів провів з ними.
Я знаю, що вони робитимуть.
Дієґо! Семмі!
Ренді! Де ви?
Бутсе!
Не треба було це робити!
То й що, що він шахрай, найманець і мисливець за скарбами?
Батьки покажуть йому скарб, і він нас відпустить.
Він уб'є їх, так?
Він нас усіх повбиває.
О, ні.
Я не зможу їх урятувати.
Сама не зможу.
Я дитина.
Ти не дитина.
Але й не доросла, Доро.
Ти підліток.
Це дуже бентежний час.
Але твоя правда – сама ти не впораєшся.
Добре те, що в тебе є друзі.
І разом ви зможете все.
Бутсе, ти говориш?
Бутсе.
Бутсе, скажи щось.
-Ви це чули? -Ти з мавпою говориш?
Це Бутс говорив зі мною.
Може, вона головою вдарилася.
Ходімо, треба рятувати моїх батьків.
Як? Ми просто підлітки, озброєні йо-йо.
Алехандро лише золота хоче.
Якщо ми проберемося в Парапату, то обміняємо скарб на моїх батьків.
Та як нам пробратися в Парапату?
Ми знайдемо спосіб. Разом.
Увечері.
Стережу ворота Я стережу ворота
Крадій стереже ворота
Стережу ворота Я стережу ворота
Не співай. Це непрофесійно.
Як нам повз нього пройти?
Стережу ворота Я стережу ворота
Що там у тебе?
Просто жабка.
О, ні.
Молодець, листолазе жахливий.
Ворота мають якось відчинитися ззовні.
Погляньте на фігури.
У кожної є важіль.
Я помилявся щодо загадок джунглів.
Не існує загадок джунглів.
Стій, не займай! Дивись. Пастки.
Може, стріли або отрута.
Здається, тут усюди пастки.
Тут складна система безпеки.
То як нам знати, який важіль потягти? Тут стільки комбінацій.
Що за...
Погляньте під ноги.
-Наче сузір'я. -Наче сузір'я.
Ми – завжди ми. Знову.
Це «Явар Маю», зоряне небо інків.
Дивіться, деякі плити зберігають світло довше.
Це «анка», орел.
Поглянь.
Це «атук», лисиця.
Отут.
Це нагадує змію.
Ще якісь?
Це «оторонґо», ягуар.
Це, певно, четвертий важіль.
А який має бути перший?
Може, потягти одночасно?
Це дуже серйозне «може».
Якщо загинемо, то всі разом?
На «три» тягнемо.
Готові?
Раз...
Два...
Три.
Офіційна заява. Фільми брешуть.
Це загадка джунглів.
Справжня загадка джунглів.
Це так круто! Вибачте, що сумнівався у вас, фільми.
Я ще такого не бачила.
Відкриття століття!
Це, мабуть, храм.
Золото, так?
Золото точно там.
Усе, чим дорожили інки, буде там.
Та пам'ятайте,
ми не мисливці за скарбами.
Ми – точно ні, але Алехандро – мисливець.
Тому діймо швидко.
Та ну. Я так не вмію.
Тут пусто.
Не розумію.
Інших дверей немає.
Не вірю, що це все.
Не бачу ніяких скарбів.
Мабуть, їх забрали іспанські конкістадори.
-Або британці. -Або французи.
США чи «Юнайтед фрут компані».
Я знайшов цю чашу. Може, це скарб.
Це сонячна чаша.
Вони віддзеркалюють світло.
Тобто десь тут є...
Погляньте! У стіні є отвір для сонячного проміння.
Нашим сонцем буде цей ліхтар.
Тримай, Бутсе.
А тепер що?
Потрібно скерувати чашу в правильному напрямку.
А вони любили геометрію. Усе так симетрично.
-Золота пропорція! 51 градус. -Золота пропорція! 51 градус.
Ренді, спрямуй чашу на 51 градус до Дієґо.
Добре.
Дієґо... На мене.
Так.
Добре.
Тепер я поверну свою на 51 градус, і побачимо, куди вона покаже.
Двері! Двері відчиняються.
Тримайте промінь, поки не відчиняться.
Що це? Групові обійми древніх інків?
Вислизнула. Пробачте.
Друзі...
Подивіться вгору.
Загадка джунглів загрожує нам!
-Двері зачиняються. -Тікайте!
За нами, Бутсе!
Доро! Спробуй відчинити.
Цього мало.
Бутсе.
Дякую!
Бутсе, ти молодець!
Ого. Оце то коридор.
Здається, що безкінечний.
-Невже наприкінці... -Велика золота мавпа?
Ми зуміли, друзі. Ми знайшли скарб.
Стривайте, ці черепи схожі на...
попередження.
Та ну!
Списи!
Так, я знаю що робити.
Коли з'їдемо донизу, стрибнемо одночасно.
-Надто далеко! -Що? Нам не вдасться.
Ні, це ілюзія. Повірте.
Усе добре, Семмі. Заспокойся. Усе добре.
Добре.
Три, два, один. Поїхали!
Зараз! Стрибайте!
Змінена перспектива.
Обманка для злодіїв і самозванців!
Молодець, Дієґо.
Групові обійми древніх інків!
Звідти мавпа вражала більше.
Мене й досі вражає.
-Це смарагд? -Він більший за баскетбольний м'яч!
Думаю, ми знайшли скарб.
Ні.
Це остання загадка.
Дивіться.
Це «кіпу».
Письмо інків.
«Пожертвуйте богам те,
що шанується найбільше».
Що інки найбільше шанували?
Це просто!
Те саме, що й я:
золото.
От свинство.
Дякую, що здолали випробування замість мене.
Знову ж таки, я просто йшов за всезнайкою,
і вона сама привела мене до золота.
Золото!
Багато золота!
Розгадка очевидна.
Інки будували з нього пам'ятники своїм богам.
Золото – це те, що дало інкам змогу
наблизитися до сонця.
Вийшло!
Вдалося!
Спрацювало!
Я перевершив вас! Я переміг!
Перевершив і переміг!
Скарби будуть мої.
Ти помилився, Алехандро.
Я не всезнайка.
Але тебе я встигла зрозуміти.
Я знала, що ти підеш сюди за нами.
Що ти дозволиш нам ризикувати всім замість тебе.
Що останній іспит інків
обернеться жахом для тих, хто його не пройде.
Саме тому ми
тут, а ти...
А ти стоїш отам.
Я живий!
Повелле! Гадюко!
Допоможіть! Сюди! Негайно!
Мої найманці вже йдуть.
Це ще не кінець!
-Доро! -Сонце!
Мамо! Тату! Пробачте мені.
Усе добре. Хіба це не круто?
О, справжній арбалет.
Любий, арбалет справжній.
Загублені хранителі Парапати.
Безглуздя!
Немає ніяких хранителів. Я їх вигадав.
Вони якраз справжні.
Вас попереджали.
Та ви ослухалися!
Тут ми й помремо.
Схопити злодіїв!
Ні! Прошу!
Ми не з ним.
Ми не мисливці за скарбами.
Ми дослідники.
Ми тут, щоб пізнавати нове.
Покажи мені правильний шлях,
Досліднице.
-Тримайся. -Обери правильно.
Так.
Вона це зробила.
Мудрий вибір.
-Дякую. -Дякую вам.
Люба.
Такого я собі й
уявити не могла.
Перехоплює подих.
Мавпа.
Величезна золота мавпа.
Прощайтеся зі своїм дружком.
Що сталося?
-Крадій! -Бувайте, невдахи!
Він розгнівив богів.
Тікаймо!
-А як же золото? -Та ну його!
Зачекайте! А як же я?
Не залишайте мене тут!
Доро! Ренді! Допоможіть!
Ми ж команда! Друзі!
Доро, швидше!
Я знав, що відповідь – вода.
Можна мені ще одну спробу?
Я жартував про золото! Звісно, це не золото!
Вода безцінна!
Доню, ходімо!
Тепер ви її ніколи не знайдете!
Тікаймо! Парапата гарна, але я не хочу лишитися тут навіки.
-Бутсе! -Злізь з мене, мавпо!
От біс. Це безчестя!
Точно.
-Доро, ні! -Доро, стій!
Що ти робиш?
Ого.
Доро! Тобі вдалося!
Може, поставити знак «Обирайте воду?»
Ні? Ну гаразд.
Доро...
Ти найкраща дослідниця, Доро.
Найкраща у світі.
Люблю тебе.
А я люблю вас.
Слухай.
Знаю, що ми не дружили до цієї мандрівки, але...
Ти мені теж подобаєшся.
-Дора знов на нас дивиться? -Ага.
Добре.
Мамо, тату!
У нас радісні новини.
Через кілька тижнів ми вертаємося в джунглі.
Нас не буде кілька місяців, без зв'язку, лише ми та стихія.
Ми з мамою.
І з тобою.
Ми натрапили на щось грандіозне.
От що я скажу.
Хтось опустив важіль, не знаю...
-Ти! -Ти знаєш хто.
Думаю,
я хочу повернутися в місто.
Джунглі я й так добре знаю.
Ясно.
А от школа...
Цю культуру мені треба повивчати довше.
І її аборигенів.
-Так, звісно. -Угу.
-Це добре. -Я люблю вас.
-А ми тебе. -І ми тебе.
Боже, що ж це діється?
-У неї тепер своє життя. -Я такий радий за неї.
Я така щаслива.
Усе буде добре, коханий. Усе буде добре.
Добре не буде!
Але я такий радий за неї.
Дивіться. Дурка розмножується.
Ура, ми це зробили
Ми знайшли золото Парапати
Ура, ми це зробили
Далеко в Південній Америці
Ура, ми це зробили
Ми вижили в амазонських джунглях
Ура, ми це зробили
У мене висип Думаю, це грибок
Ми знайшли одне одного Ось де справжній скарб
Ми це зробили, друзі
Найкращі друзі назавжди
Ура, ми це зробили
Хоч часом нам було страшно
Ура, ми це зробили
Здається, в мене дизентерія
Ура, ми це зробили
Зупинили Алехандро і його посіпак
Ура, ми це зробили
І всі бачили, як я присіла в кущах
Ми знайшли одне одного Ось де справжній скарб
Ми це зробили, друзі
Найкращі друзі назавжди
Відривайся!
Ура, ми це зробили
Заберіть мені звідси, прошу
Ура, ми це зробили
Будеш тут ще тисячу літ!
Ура, ми це зробили
Хоча часом було дуже страшно
Ура, ми це зробили
Крадію, не кради!
От біс!
Ми знайшли одне одного Ось де справжній скарб
Ми це зробили, друзі
Найкращі друзі назавжди
Ми знайшли одне одного, Ось де справжній скарб
Зробили це зі своїми друзями
Ми знайшли одне одного Ось де справжній скарб
Ми це зробили, друзі
Найкращі друзі назавжди
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська